© anoXmous @ http://thepiratebay.sx/user/Zen_Bud
En tredjedel av jordens landyta består av öken.
Dessa stora ärr på jordytan verkar helt livlösa-
- men det är faktiskt inget av dem.
I allihop lyckas livet på nåt sätt få fäste.
Alla öknar är inte varma.
Vindar på 80 km/tim från Sibirien-
- för med sig snö till Gobiöknen i Mongoliet.
Från upp till 50 graders värme på sommaren-
- kan temperaturen mitt i vintern sjunka till minus 40-
- vilket gör den här öknen till en av de mest ogästvänliga.
Få djur överlever så extrema temperaturväxlingar.
Vilda kameler - ett av de mest sällsynta däggdjuren på jorden-
- och kanske det mest härdade.
Deras största problem är bristen på vatten, särskilt på vintern-
- när det som finns frusit till is.
Förvånansvärt nog smälter aldrig snön här.
Luften är för kall och torr för att den ska kunna göra det.
Solens strålar förvandlar den till ånga. Den avdunstar.
Men det är den enda vattenresursen-
- så de vilda kamelerna äter den.
På andra ställen kan en kamel dricka-
- upp till 200 liter under ett enda besök vid ett vattenhål.
Här äter de lite och ofta.
Och det av goda skäl, för att fylla magen med snö kan vara farligt.
Kamelerna får nöja sig med en snömängd motsvarande tio liter vatten om dagen.
På vintern är det parningsdags.
Den här fascinerande uppvisningen är kamelhanens sätt-
- att dra till sig honans uppmärksamhet.
På sommaren kan kamelerna inte gå långt från vattenhålen-
- men nu när det ligger snö överallt kan de vandra vida omkring-
- i jakt på någon att para sig med.
I dag finns färre än tusen av dessa ökenspecialister i vilt tillstånd.
Gobiöknen, hur ogästvänlig den än är, är deras sista fäste.
Gobiöknen liknar ingen annan, men varför är det öken här?
Det finns en enkel och väldig förklaring: Himalaya.
Moln från söder krockar med det enorma hindret.
När de tvingas stiga uppåt tömmer de sin fukt på bergssluttningarna-
- vilket lämnar mycket lite till området på andra sidan.
Från rymden framträder öknarna tydligt.
Sanddyner, hundratals kilometer långa, veckar ytan.
Utan nåt skylande hölje av grönska-
- framträder märkliga formationer i det nakna berget.
Afrikas Sahara är den största öknen av alla.
Den är lika stor som USA och är världens största sand- och dammkälla.
Sandstormar dyker upp utan förvarning och försämrar sikten i dagar-
- i områden lika stora som Storbritannien.
Dromedarer, enpuckliga kameler, tar stormarna med fattning.
Den tunga sanden lyfter bara några få meter från marken-
- men dammet kan flyga 5000 meter upp i skyn.
Den rasande vinden, full med sandkorn, är den kraft som formar alla öknar.
Reptiler har bepansrad, fjällig hud-
- som skyddar dem från sandkornen.
För insekterna kan bombardemanget få allvarliga följder.
Enda utvägen är att krypa under sanden.
Vindarna stiger och sjunker, virvlar och yr-
- och bygger upp dyner av sanden.
Dessa sandhav kan sträcka sig hundratals kilometer.
I Namibia har vinden skapat några av de största dynerna i världen.
Stjärndyner som de här kan bli 300 meter höga.
Korn som svepts upp på sidorna blåser bort från krönen-
- så det är bara toppen som flyttar sig.
Huvuddelen av dynerna kan ibland ha legat oförändrade i 5000 år.
Få stenar kan stå emot den oavbrutna blästringen från den sandfyllda vinden.
De här stenarna står i Egyptens vita öken.
Men det gör de inte länge till.
De gröps obönhörligt ur och förvandlas till mer sand.
Kraftigt eroderade stenblock har blivit strandsatta-
- i ett hav av sand.
De här taggiga pyramiderna, 100 meter höga-
- var en gång en del av en bergsplatå.
Sanden kommer så småningom att slipa ner dem helt.
Vindens obevekliga kraft förändrar hela tiden landskapet.
Men en sak är oföränderlig.
Ökensolen.
Solens värme och förmåga att få vatten att avdunsta-
- har haft en djupgående inverkan på allt liv här.
Solen kan vara mördande.
Det måste kängurun anpassa sig efter.
Just nu, när solen står lågt, finns ingen omedelbar anledning till oro.
Men det varar inte länge.
Australien är världens torraste kontinent med höga dagstemperaturer.
För varje timme stiger temperaturen med fem grader.
Snart når hettan en kritisk punkt.
Kängurur på öppen mark löper stor risk att bli överhettade.
I solen stiger temperaturen på marken till 70 grader.
Mitt på dagen är strålningen så kraftig att de måste söka skydd.
I skuggan är de skyddade från solens energi-
- men deras kroppstemperatur kan fortfarande stiga.
Så de slickar på frambenen-
- där det finns ett nät av blodådror strax under huden-
- och när saliven avdunstar kyls blodet av.
Med värmekameran ser man hur effektiv metoden är.
De blå områdena på kroppen är de svalare delarna.
När saliven torkar måste ny tillföras.
Det tär på känguruns kroppsvätskeförråd.
Till och med i skuggan är marken stekhet.
Så kängururna krafsar bort ytskiktet för att komma åt svalare jord inunder.
Genom att hålla sig i skuggan och sänka kroppstemperaturen med saliv-
- klarar sig kängurur genom den varmaste tiden på dagen utan att få värmeslag.
Men för de flesta ökendjur skulle detta inte räcka för att överleva.
Den afrikanska ökenrävens stora öron avger värme.
Men den kyler sig även på annat sätt.
De tillbringar dagarna under jord och kommer fram när solen går ner.
Mörkret för med sig stora förändringar.
I Sahara kan temperaturen falla upp till 30 grader under natten.
Det är tillräckligt svalt för att de här ökenrävsungarna ska kunna leka.
Nu dyker alla möjliga olika varelser upp, även några riktigt oväntade.
Paddor har genomtränglig hud och skulle bli uttorkade i solen.
Det är först nu de vågar sig fram.
Detsamma gäller skorpioner, trots att deras skal är vattentätt.
De flesta smådjur i öknen är nattaktiva.
Så det är först nu man får en uppfattning om djurlivets omfattning.
Men all vätska som förloras, även den på natten, måste ersättas.
Och det problemet är förhärskande i alla ökendjurs liv.
Atacama i Chile - världens torraste öken.
I vissa delar regnar det inte på 50 år-
- vilket borde betyda att området är helt ofruktbart.
Det här är Sydamerikas kameler - guanacor.
De kan lagra mycket vätska, men behöver ändå vatten regelbundet.
De får vätska delvis från kaktusblommor-
- men den förklaringen ger upphov till en ny fråga.
Hur överlever kaktusarna utan regn?
Heta vindar suger upp all fukt från marken.
Det måste finnas något annat som ersätter regnet.
Hemligheten är en kall havsström som rinner parallellt med öknen.
Vattnet kyler ner den varma luften-
- och dimbankar bildas.
Samtidigt sveper vinden med sig dimman in över land.
Inom kort dryper kaktusarna av dagg.
Dimman kommer så regelbundet att lavar kan växa på kaktusarna-
- och de suger upp vätska som svampar.
I områden nästan helt utan regn är dessa dyrbara droppar livsviktiga-
- för många olika djur.
Längre inåt land är luften så varm att fukten inte kondenserar.
Så den här smala ökenremsan är den enda delen av Atacama-
- där det finns förutsättningar för liv.
Utan dimman skulle även det här området vara öde.
Guanacorna tar vara på daggen, men den finns inte kvar länge till.
Om en timme eller två har solen torkat ytan på kaktusarna.
Sonoranöknen i Arizona är inte fullt lika torr som Atacama.
Här regnar det ibland.
Men det är inte ofta-
- och när regnet kommer måste djur och växter ta vara på det.
Det är på väg.
När sommarregnet sveper in är de jättelika saguarokaktusarna-
- beredda att utnyttja det till fullo.
Efter ett regnoväder suger saguarons långa, ytliga rotsystem upp vattnet.
Och vecken på stammen gör att den snabbt kan utvidgas.
När den är fylld kan en saguarostam lagra upp till fem ton vatten.
Det räcker för att den ska klara sig genom många månaders torka.
De enorma växternas stammar fungerar som bon för kaktusspetten.
Men fåglar är inte de enda djur som drar nytta av kaktusarna.
Under fyra veckor på sommaren blommar saguarokaktusarna på natten-
- för att dra till sig besökare.
Blommornas pollen och nektar-
- drar till sig långnosade och långtungade fladdermöss.
Fladdermössen lämnade Mexiko några dar tidigare för att slippa sommarvärmen-
- och är på väg norrut mot södra USA.
För att komma dit måste de ta sig genom Sonoranöknen.
Men öknen är så stor att det under större delen av året är omöjligt.
Nu, när saguarokaktusarna blommar, kan de fylla på bränsle på vägen.
Så saguarons förmåga att lagra vatten-
- är nu livsviktig för de flesta djur som lever i eller färdas genom området.
Bristen på regn har format denna symbol för öknen-
- men vattnet har också, precis som vinden, format själva landskapet.
I Utahs öknar har urtida floder som flöt genom sandstensområden-
- vidgat sina kanjoner tills marken mellan dem-
- bara består av spiror och tinnar.
Eftersom det knappast finns någon jord som kan binda vattnet-
- är det ont om liv här.
Och när resurserna är knappa är konflikten aldrig långt borta.
Det här är nubiska stenbockar som gör sig redo för strid.
När kampen börjar vet klipska bockar att det är bäst att anfalla uppifrån.
De här är underordnade bockar, men det gör inte striderna mindre viktiga.
Förlorar man en strid kanske man aldrig får para sig.
När kämparna är jämnstarka som här-
- kan kampen pågå i en timme.
I den här hettan tar striden på krafterna.
Men en seger ger viktiga rankingpoäng på en bocks väg mot toppen.
Det står så mycket på spel att alla inte slåss renhårigt.
En av kämparna har vunnit, men priset är inte hans - än.
Det tillhör den dominerande bocken.
Hans ställning ger honom ett helt harem av lojala honor-
- och de håller sig nära honom när han vandrar genom öknen i jakt på föda.
Han behöver inte leta efter honor - allihop är hans.
Så han kan ägna sig åt att hålla sig stark och frisk.
Ödlor är specialister på öken.
Men här är de extremt många.
De här skrevorna i Sydafrika är världens mest ödletäta.
Ödlorna kallas flatödlor, av naturliga skäl-
- och de visar upp sina mångfärgade bukar i revirstrider.
Han har sagt sitt, och nu är det dags att skaffa lite mat.
När det blir varmare fram på dagen kryper ödlorna ner mot klyftans botten.
De är på väg till floden.
Det finns ingen mat vid brädden, men den här ökenfloden gömmer en hemlighet.
Varje dag svärmar knott över flodens strida partier.
Det är dem ödlorna är ute efter.
Knotten sätter sig aldrig nånstans, så ödlorna måste hoppa efter maten.
På en dag kan var och en av de akrobatiska små ödlorna fånga 50 knott.
Det finns gott om knott till alla, även om hundratals ödlor slåss om dem.
På andra ställen är flatödlepopulationerna mycket mindre-
- men här har ett ovanligt överflöd lett till ett annat.
Öknar bildas på grund av vattenbrist, men det som tar kål på djuren här-
- är varken hettan eller törsten utan bristen på mat.
Så hur i all världen kan en växtätare av den här storleken-
- överleva på en plats som är så totalt blottad på växtlighet?
Elefanterna i Namibia är de mest härdade i Afrika. Det måste de vara.
Den föda som finns är så utspridd-
- att elefanterna går upp till 8 mil om dagen, uppför de torra flodbäddarna-
- i jakt på mat.
Ibland verkar det vara en hopplös uppgift.
Elefanterna kan se främmande ut i landskapet, men de är inte de enda.
Häpnadsväckande nog finns det även lejon som lever här.
På savannen föder stora byteshjordar flockar på 20 lejon eller fler.
Men här måste lejonen ändra sina vanor.
Flockarna är mindre och reviren mycket större.
Och det finns ytterligare ett problem.
Maten är alltid i rörelse.
Liksom elefanterna måste lejonen färdas långt-
- för att finna tillräckligt med föda.
Men lejon tar sig inte fram överallt.
De skulle aldrig försöka gå över sanddynerna, och det vet gemsbockarna.
Lejonen måste vänta tills gemsbockarna har lämnat dynerna-
- för att leta efter mat och vatten, och då lägger sig lejonen i bakhåll.
Elefanterna har hittat lite av sin favoritmat.
Gräs är alla elefanters basföda. Men den här hjorden gräver upp rötterna-
- som innehåller mer näring och fukt än stråna.
Sånt beteende kan vara avgörande i ett område med mat- och vattenbrist.
Men allt kan förändras på ett ögonblick.
Många öknars öde styrs av avlägsna regn.
Det här vattnet föll som regn över 15 mil härifrån.
Det kallas "blixtflod" eftersom vattnet bara rinner under en enda dag.
Det är nåt som bara inträffar högst en eller två gånger om året.
Flodbädden fungerar som ett jättelikt läskpapper-
- och suger upp vattnet så fort det kommer.
Varje kvadratmeter jord som fuktas ökar möjligheterna till överlevnad-
- för de som lever här.
Vattenhålen fylls - tillfälligt.
På andra ställen i Afrika dricker elefanter varje dag-
- men på grund av vattenbristen här kan ökenelefanterna bara fylla på förråden-
- var fjärde eller femte dag.
Inom en vecka har floden skapat ett grönt flor-
- som lockar till sig gemsbockarna.
Det är ett sällsynt tillfälle för dem att bygga upp sina fettreserver.
Vattnet har gjort livet lättare för lejonen också.
Gemsbockens kött räcker i högst en vecka åt en familj-
- men jakten blir lättare ett tag nu när flodbädden blivit grön.
De goda tiderna varar inte länge, men det är de stunderna-
- som gör det möjligt att leva i öknen året om.
Death Valley är jordens varmaste plats.
Men även denna smältugn kan förvandlas av vatten.
En enda regnskur kan få frön som legat vilande i jorden i 30 år att börja gro.
Så här mycket har det inte blommat i området på hundra år.
Blomstringstiderna i Death Valley är korta-
- men de inträffar tillräckligt ofta för att hålla livet igång.
En plötslig våg av grönska är vad alla ökeninvånare väntar på.
När den kommer måste den utnyttjas.
Ingen annan art på jorden-
- reagerar lika snabbt och dramatiskt på de goda tiderna som ökengräshoppan.
Ägg som har legat i jorden i 20 år börjar kläckas.
De unga gräshopporna kallas "hoppare", för de kan inte flyga än.
De hittar ny föda genom att följa lukten av spirande gräs.
Normalt tar det fyra veckor för gräshoppor att bli fullvuxna-
- men under gynnsamma förhållanden skyndas utvecklingen på.
När växtligheten på en plats börjar ta slut avger gräshopporna feromoner-
- luktsignaler till de andra i gruppen att det är dags att dra vidare.
När grupper slår sig samman bildar de en svärm.
En vuxen gräshoppa äter sin kroppsvikt i föda varje dag-
- och en hel svärm kan sätta i sig hundratals ton växtlighet.
De är hela tiden i rörelse.
En svärm färdas med vinden. Det är det mest energibesparande sättet att flyga.
I och med att de följer vinden flyger de alltid mot lågtrycksområden.
Platser där vind möter regn, och där det bildas växtlighet.
På vägen ansluter sig fler svärmar-
- och bildar moln med flera miljarder individer, upp till 65 kilometer breda.
De slukar allt ätbart som kommer i deras väg.
Det här är ett av jordens mest fantastiska skådespel.
Det är sällan man ser så här många, och det varar inte länge.
När födan är slut kommer larmet från en miljard svirrande gräshoppsvingar-
- återigen att ersättas av ljudet från den stilla ökenvinden.
© anoXmous @ http://thepiratebay.sx/user/Zen_Bud