© anoXmous @ http://thepiratebay.sx/user/Zen_Bud
Det här är vår planets sista outforskade område.
En hemlig värld dit bara de djärvaste vågar sig.
GROTTOR
Under oss finns en oändlig mängd sträckor av grottschakt och gångar.
"Svalornas grotta" i Mexico är 400 meter djup.
Tillräckligt djup för att rymma Empire State Building.
Detta är världens största grottschakt-
- men det upptäcktes först två år innan människan landade på månen.
Grottor är de minst utforskade platserna på jorden.
Men det är sällan människan som först når dessa mörka, fuktiga ställen.
Här lever några av de märkligaste och minst kända djuren på vår planet.
Denna lysande samling av små ljus är skapad av tusentals varelser.
Alla djur som lever i grottor lever i totalt mörker.
På Nya Zeeland har några gjort mörkret till en fördel.
En silkestråd sänks från taket tillsammans med hundratals andra.
De är inte enbart vackra. De fyller även ett lömskt syfte.
Det här är en grott-lysmask.
Den fångar sitt byte genom att "fiska" med en silkestråd.
Silket kommer från körtlar i munnen och på tråden sitter droppar av slem.
Varje lysmask producerar dussintals trådar.
När tråden är på plats hänger masken i en hängmatta av slem och väntar-
- som en tålmodig metare.
Men masken litar inte bara på turen.
Det blå skenet uppstår av en kemisk reaktion i en kapsel i bakkroppen.
Det lyser genom kroppen för att locka till sig byten.
Insekter tycks dras dit oemotståndligt-
- och fastnar sedan i de klibbiga trådarna.
När de väl fastnat, finns ingen utväg.
Nu är det bara att dra in linan och långsamt äta bytet levande.
Genom att fånga dessa insekter-
- har maskarna löst det största problemet grottlevande varelser har:
Att hitta en tillförlitlig källa till föda.
En speciell typ av bergart möjliggör detta underjordiska liv: Kalksten.
De flesta grottor finns i sådant berg och det täcker 10% av jordytan.
Kalksten består av mineraler från skal och koraller från havet.
Trots att denna branta klippvägg i USA ligger hundratals meter över havsytan-
- bildades den under vatten.
De branta kalkstensbergen i Vietnam påminner om kopplingen till havet.
En gång i tiden utgjorde hela det här området basen till ett korallrev.
På Borneo har regnet format kalkstenen till ytterst spetsiga bergstoppar.
Men regnvattnets upplösande inverkan-
- leder även till andra mer dramatiska konsekvenser, under marken.
Floder som flyter på kalksten tycks ofta försvinna helt och hållet.
När vattnet når ett hårdare underlag, ändrar det kurs.
När det flyter under marken blir den eroderande kraften starkare.
Under sin resa absorberar vattnet kolsyra och blir en aning surt.
Under årmiljonerna fräter syran på kalkstenen-
- och skapar ett myller av grottor och gångar, ibland flera kilometer långt.
Det här är världens största underjordiska flodpassage.
En jumbojet skulle kunna flyga igenom.
Den kallas Deer Cave och finns på Borneo.
Deer Cave är så stor att en del djur samlas där i enormt stora mängder.
Häpnadsväckande tre miljoner veckläppade fladdermöss bor här.
De hänger på väggarna och i taket-
- på säkert avstånd från faror utanför och utom räckhåll för rovdjur.
Och medan de befinner sig här uppe gör de något viktigt.
Den här hundra meter höga vallen består av fladdermusspillning - guano.
Ytan är täckt av ett tjockt lager kackerlackor.
Hundratusentals kackerlackor.
Grottor är en av få miljöer där det finns liv trots avsaknad av solljus.
I brist på växtlighet är näringskedjan baserad på fladdermusspillning.
Kackerlackorna lever av guanon och allt som fastnar i den.
Spillningen är föda även för andra kackerlackor-
- som tidvis vilar på grottväggarna.
Dessa, i sin tur, blir föda åt stora grott-tusenfotingar-
- en del över 20 cm långa.
Oväntat nog finns det även krabbor här som söker näring i spillningen.
Alla dessa djur lever hela sitt liv i grottan.
De är helt beroende av de smälta rester av föda som kommer utifrån.
Varje kväll, under två timmar, lämnar tre miljoner fladdermöss grottan-
- för att jaga insekter i skogen utanför.
Men alla kommer inte att återvända.
När fladdermössen lämnar grottan antar de formen av en ring.
Deras cirklande tycks förvirra örnen-
- men de måste även klara sig från andra, mer specialiserade rovfåglar.
Pilgrimsfalken och fladdermusvråken är fågelvärldens jaktflygplan.
Jaktlyckan vänder när mörkret faller, så vråken slukar sitt byte i flykten-
- och flyger genast tillbaka för att fortsätta jaga.
Fladdermöss som hamnat utanför flocken blir ett lättfångat byte.
Men angreppet gör ingen större skillnad.
Det stora flertalet återvänder till tryggheten i grottan.
Fladdermössen är inte de enda pendlarna.
Det finns ett dag-skift också.
Dessa pendlare har ett klickljud som hjälper dem-
- att hitta rätt i grottans mörker.
Salanganerna, liksom fladdermössen, navigerar med hjälp av ekolokalisering.
Vi behöver ljus, men i beckmörkret hittar salanganerna ofelbart sitt bo-
- som bara är några få centimeter stort.
Det är en fantastisk skicklighet och något vi ännu inte riktigt förstår.
Dessa fåglar har en annan egenhet.
Deras små koppliknande bon är tillverkade av enbart salivtrådar.
Det tar över 30 dagar att bygga ett.
Bona är väldigt eftertraktade, inte bara av fåglarna själva.
I 500 år har människor samlat salanganbon.
Det är ett riskabelt företag utan säkerhetsutrustning.
På stegar tillverkade av lianer klättrar man högt upp i grottan-
- ofta så högt som 60 meter.
Arbetet må vara halsbrytande, men belöningen är god.
De vita salanganbona är huvudingrediensen i svalbosoppa-
- och de är, bokstavligt talat, värda sin vikt i silver.
När ett bo tas bort, bygger fågeln genast ett nytt.
Så länge man inte tar för många, är kolonierna inte hotade.
Grottorna på Borneo hör till världens största-
- och de fortsätter att växa i takt med att regnet nöter bort mer kalksten.
Vatten i grottor inte bara eroderar, det bygger också upp.
Vattnet är fullt av upplöst kalksten.
När det möter luften i grottan, avsätts en del som mineralet kalkspat.
Kalkspaten bildar formationer som hänger från taket - stalaktiter.
Varje droppe lämnar bara en minimal mängd kalkspat-
- men med tiden blir resultatet anslående.
Om vattnet droppar hastigt, avlagras kalkspaten på golvet-
- och bildar stalagmiter.
Olika vattenflöden och luftströmmar ger en oändlig mängd formationer-
- men alla är resultatet av samma förlopp:
Den långsamma avlagringen av upplöst kalksten.
När stalaktit möter stalagmit skapas en pelare.
Dessa formationer i Carlsbadsgrottorna i USA har bildats under tusentals år.
Ibland upphör formationer att bildas helt och hållet.
De här undervattensgrottorna i Mexico har inte förändrats på tusentals år.
Vid den senaste istiden blev de avskurna från resten av världen.
Men deras påverkan på livet ovanför har varit enorm.
För 500 år sedan var de en förutsättning för en stor civilisation:
Mayakulturen.
Yucatánhalvön i Mexico har varken floder eller sjöar.
Mayafolket var beroende av de vattenfyllda grottornas mynningar.
Dessa schakt fyllda av vatten är områdets enda sötvattenskälla.
De är i själva verket enorma sötvattensbrunnar.
Långt bort från solljuset väntar man sig inte att hitta växter.
I grottans mörker har trädrötter trängt igenom sprickor i kalkstenen-
- för att nå fram till vattnet.
Utan detta vatten skulle Yucatáns skog inte kunnat frodas som den gör.
Mayafolket visste att de var beroende av vattnet-
- men det är först med dagens teknik-
- som vi fullt ut kan förstå betydelsen och omfattningen av dessa system.
Hittills har över 560 kilometer vattenfyllda gångar kartlagts.
Men ingen vet exakt hur stor denna undervattensvärld är-
- och det har förklarliga skäl.
Att dyka i grottor är mycket farligt.
Om närmaste utgång är flera hundra meter bort-
- skulle det vara livsfarligt om luften tog slut.
För att inte komma vilse har dykarna med sig en lina som blir deras livlina.
Linan är också avståndsmätare.
Tekniken användes när man kartlade världens längsta undervattensgrotta-
- som är 160 kilometer lång.
När man utforskar grottor måste man ofta tränga sig igenom trånga passager.
De brukar kallas "squeezes".
Ju trängre passage, desto större risk att utrustningen skadas.
Under sådana förhållanden är det lätt att tappa orienteringen-
- och det är förenat med livsfara.
De vattenfyllda grottorna kan lura en på andra sätt.
Det som ser ut som luft, är inte det. Det är bara ett annat slags vatten.
Det här är en haloklin, ett område där sött och salt vatten möts.
Sötvatten från djungeln flyter ovanpå det tyngre saltvattnet från havet.
Saltvattenlagret är mycket syrefattigt-
- vilket gör det svårt för djur att leva i det.
Men några har lyckats, som det här uråldriga kräftdjuret.
Mayafolket förstod vikten av grottorna-
- men de kan inte ha vetat att de var början på underjordiska floder-
- som alla slutligen flyter ut i havet.
Saltvatten, till skillnad från sötvatten, eroderar inte kalksten.
De flesta havsgrottor har bildats av vågornas mekaniska inverkan.
Klipporna på Poor Knight Islands i Nya Zeeland är fulla av grottor-
- och precis som på Borneo är de en viktig hemvist för många djurarter.
Dagtid söker stora stim föda i öppet vatten. De återvänder till grottorna-
- där de är skyddade från rovdjur.
Grottorna är en tillflyktsort nattetid, men de är inte ensamma.
Andra fiskar arbetar efter ett annat schema.
Bigeye-fiskarna, liksom fladdermössen, lämnar grottan varje kväll.
Som alla grottpendlare är de som mest utsatta just när de ger sig av.
En trång passage gör att fladdermössen trängs ihop-
- och drar uppmärksamhet till sig.
Fladdermössen upptäcker ormen med ekolokalisering-
- men ormarna befinner sig i mörker och ser ingenting.
Angreppen ser ut att ske på måfå-
- men ormarna har ett hemligt vapen.
De känner värmen från fladdermössen med hjälp av receptorer på huvudet.
Det visar den här värmebilden.
Ormarna uppfattar fladdermössen som glödande, vilket hjälper dem.
Detta är priset de betalar för att ha en tillflyktsort under dagen.
Det är inte konstigt att andra i grottan stannar där hela tiden.
Många grottor är som öar, avskurna från yttervärlden och från andra grottor.
Denna isolering har lett till att några högst märkliga varelser har utvecklats.
Grottspecialisterna troglobiterna lämnar aldrig någonsin grottan-
- och ser aldrig dagsljus.
Dessa troglobiter i Thailand är kanske de mest specialiserade i världen.
De lever enbart i vattenfall i grottor.
Hela beståndet av dessa grottängel- fiskar finns bara i två små grottor.
Det gäller även andra troglobiter.
Det finns inte ens hundra individer av Texas-salamandern i vilt tillstånd.
Den här vita krabban som lever i Belize är unik-
- och finns bara i ett enda grottsystem.
Eftersom de lever i totalt mörker har de varken pigment eller ögon.
Det tar tusentals generationer för ögon att tillbakabildas-
- så dessa arter måste ha levt isolerat väldigt länge.
Men den blinda salamandern har andra, väl utvecklade sinnesorgan.
Receptorer i huden gör att den känner bytets rörelser i vattnet.
Gälarna är utvändiga och underlättar andningen i det syrefattiga vattnet.
Grottängelfisken lever av bakterier i det strömmande vattnet-
- och håller sig fast med hjälp av små krokar på fenorna.
Det är ofta ont om mat och troglobiter får försöka överleva-
- på det som råkar komma in i grottan.
En salamander kanske inte får mat på flera månader-
- så när något dyker upp, gäller det att ta tillfället i akt.
Det är förvånansvärt att dessa grottvarelser alls överlever.
En grotta är så ogästvänlig att allt liv verkar fullkomligt omöjligt.
Vattnet som rinner ut ur Villa Luz-grottan i Mexico-
- är vitfärgat av svavelsyra.
Här inne måste man ha skyddsmask och gasindikator.
Halten av den giftiga gasen kan plötsligt bli så hög-
- att ett varningssystem är nödvändigt.
Fladdermössen håller sig nära öppningarna i taket-
- men att ta sig djupt in i grottan är verkligen farligt.
Källan till dessa giftiga ångor ligger flera kilometer ner i berget.
Svavelväte bubblar fram från oljefickor i jordskorpan.
När det blandas med syret i vattnet bildas svavelsyra.
Här förväntar man sig inte att hitta fisk-
- men grottmollyn har det bra trots syran och den låga syrenivån.
Här finns mer liv än man kan tro-
- men den största överraskningen är något ännu märkligare.
Dessa stalaktitliknande formationer kallas träffande nog "snoriter".
Dropparna är svavelsyra, stark nog att bränna hud.
Snoriterna är i själva verket enorma ansamlingar bakterier-
- som kan växa upp till en centimeter om dagen.
I denna värld utan solljus utvinner bakterierna energi från svavelväte.
Sådana bakterier kallas "extremofiler"-
- på grund av sin förmåga att överleva under extrema förhållanden.
Extremofilerna spelar en annan viktig roll i grottan.
Förvånansvärt nog utgör de basen i en näringskedja-
- som försörjer bland andra varelser de här myggornas larver.
Villa Luz-grottans ekosystem är enastående-
- men man skulle snart göra en än mer häpnadsväckande upptäckt.
Under detta karga landskap döljer sig en underjordisk värld.
Utan vatten bildas sällan grottor, men under dessa klippor i USA-
- ligger en av de längsta, djupaste och mest överraskande grottorna i världen.
Den upptäcktes 1986 när grottforskare grävde bort flera meter löst berg-
- på botten av den här hålan.
Den fick namnet Lechuguilla-
- och sedan upptäckten har nära 200 kilometer gångar kartlagts.
När de första utforskarna gick ner anade man inte grottans storlek-
- men det var inte den största överraskningen.
De visste inte att Lechuguilla skulle komma att betraktas-
- som världens vackraste grotta.
De skulle komma att upptäcka de mest utsökta formationer man någonsin sett.
Väggarna var täckta av fantastiska, skira kristaller.
Många av kristallerna bestod av gips, ett mineral som kommer från kalksten.
Och det fanns kilometer efter kilometer av dem.
Vanligtvis är det vatten som skapar grottor-
- men Lechuguillagrottan hade inte bildats av rinnande regnvatten.
Det var något annat.
Det enda vatten som finns är de här stilla och klara bassängerna.
Längre in i grottan upptäckte man hela salar med ovanliga formationer-
- som dessa fem meter höga koner täckta av den finaste kristall.
Gipskristallerna fick forskarna att undra hur grottan hade bildats.
De upptäckte att Lechuguillas kalksten hade gröpts ur av svavelsyra.
Den hade bokstavligen skurit sig igenom kalkstenen.
Och när svavelsyra löser upp kalksten bildas gips-
- som utgör grunden för formationerna.
Särskilt ett ställe, nästan två kilometer under mark-
- var så fantastiskt att man knappt kunde tro att det var sant.
Chandelier Ballroom var en exceptionell upptäckt.
Med sina sex meter långa kristaller är den världens märkligaste grottsal.
Och på väggarna fanns ytterligare en överraskning.
Extremofila bakterier livnärde sig av själva berget.
Upptäckten av liv som existerar helt oberoende av solens energi-
- visar hur sammansatt och överraskande den undre världen kan vara.
Varje år kartlägger grottforskare över 160 kilometer nya grottgångar.
Men med hälften av världens kalkstensgrottor outforskade-
- kanske fler Lechuguillagrottor väntar på att bli upptäckta.
© anoXmous @ http://thepiratebay.sx/user/Zen_Bud