© anoXmous @ http://thepiratebay.sx/user/Zen_Bud
Bortom allt land...
Havet.
Det täcker drygt halva vår planet-
- ändå är det mestadels utom räckhåll för oss.
Det är till stora delar nästan öde.
En vattenöken.
Allt liv här kretsar kring den ständiga jakten på föda.
En kamp för att spara på dyrbara krafter i det öppna havet.
Den största av alla fiskar.
Vikt: 30 ton. Längd: 12 meter.
En valhaj.
Den väldiga kroppens bränsle är havets nära nog mikroskopiska organismer.
Plankton.
Valhajar rör sig på regelbundna rutter-
- mellan de bästa jaktmarkerna.
I februari sätter de kurs mot ytvattnen långt utanför Venezuelas kust.
Andra är redan här.
Småfisk har kommit hit av samma skäl: För att äta plankton.
Valhajen har beräknat sin ankomst perfekt.
Märkligt nog samlas småfisken i stim kring den.
De utnyttjar den som skydd.
Annan rovfisk lurar i närheten.
De gulfenade tonfiskarna verkar akta sig för jätten.
Valhajen dyker, som för att undkomma den närgångna uppvaktningen.
Nu kan tonfisken ge sig på den oskyddade småfisken.
Men då kommer jätten tillbaka.
Den har själv munnen full med småfisk.
Plankton är tydligen inte det enda valhajen äter.
Valhaj och tonfisk kalasar tillsammans.
Men tonfisken måste passa sig.
Den kan också hamna i valhajens mage.
Här måste rovfisken passa på när tillfälle ges.
För det varar inte länge.
De stora stimmen bildas bara när vattenförhållandena är perfekta.
Mycket rovfisk simmar runt ute till havs-
- oupphörligen på jakt.
Det gör planktonätande mantarockor som glider fram utan ansträngning.
En vitfenad gråhaj.
Också en energieffektiv vandrare.
Den är specialist på att lokalisera byten i havets ödsligaste delar.
Den patrullerar i det övre skiktet, ner till hundra meter.
Smak i vattnet motsvarar lukt i luften.
Den vitfenade gråhajen har ett mycket känsligt smaksinne.
Små lotsfiskar följer den. Hajen hittar byten lättare än de-
- och de kan sno åt sig resterna från dess måltider.
Tack vare sina långa bröstfenor kan den sväva fram genom vattnet-
- med minsta möjliga energiåtgång.
Den här hajen har hittat ett stim regnbågslöpare.
Den skulle gärna ta en av dem, men regnbågslöpare är svårfångade.
Så hajen bidar sin tid.
Kanske stöter den så småningom på en försvagad fisk som går att fånga.
Jägarens ändlösa väntan.
Liv och rörelse långt från land.
En flock med 500 delfiner.
Det finns mat i närheten och de skyndar för att hinna ifatt den.
Nyheten sprids och nu är flera flockar på språng.
De är på väg mot de vulkaniska öarna Azorerna 130 mil väster om Portugal.
Delfinerna söker av vattnet med sin sonar. De är nu nära bytet.
Och här är det: Blå taggmakrill.
Det är svårt för en ensam delfin att fånga fisken.
För att spara på krafterna samarbetar de.
De driver fisken uppåt, stänger in den mot vattenytan.
Och där väntar andra rovdjur.
Gulnäbbade liror.
De väntar på att delfinerna ska driva upp bytet närmare ytan.
Nu kan lirorna dyka ner och ta för sig. De är nere på drygt 20 meters djup.
Och delfinerna skär av stimmets reträtt.
Delfinerna ger sig av så fort de ätit sig mätta.
Äntligen kan makrillen gå djupare, utom räckhåll för fåglarna.
Medan solen går ner äger en genomgripande förändring rum i havet.
Plankton börjar stiga upp ur djupet.
Och ännu en hungrig armé förbereder sig för att ta emot det.
När förhållandena är de rätta-
- stiger miljontals varelser från havsdjupet upp till ytan-
- i jakt på föda.
Ett 15 cm långt segelfiskyngel snappar åt sig allt det kommer över.
Om tre år väger det 60 kilo och är en av havets mest fruktade jägare.
Men just nu är det mycket utsatt.
Mantarockorna är jättelika.
Åtta meter breda och över två ton tunga.
De skovellika utskotten på huvudet leder in plankton i mantans mun.
I gryningen sjunker planktonet åter ned i djupet.
För att kunna följa med måste vi ha en ubåt.
Vi går ner i mörkret-
- och trycket stiger och temperaturen faller.
På 500 meters djup visar sig nya, egendomliga djur.
Deras besynnerliga former hjälper dem att hålla sig svävande i mörkret.
En del påminner om varelser som återfinns på grundare vatten.
Andra trotsar all beskrivning.
Överallt sjunker organiska partiklar sakta nedåt.
Marin snö: Avfall från de varelser som myllrar i de solbelysta vattnen ovan.
Snön livnär många djur här.
Som havsspindeln, en mindre släkting till räkor och krabbor.
Dess märkliga, benlika tentakler har borst för att den inte ska sjunka.
I dem fastnar också marin snö-
- som spindeln omsorgsfullt stoppar i sig.
En sågkäkål hänger upprätt och orörlig.
Den spanar ständigt efter byten-
- som avtecknar sig mot det svaga ljuset från ytan.
Det kan ta dagar innan ett byte kommer så nära att den kan slå till.
Ännu längre ner är mörkret totalt.
Så här långt ner skymtar inte minsta tillstymmelse till solljus.
Det är mycket ont om föda och ingen har råd att slösa energi.
En dumbobläckfisk slår lojt med fenan.
Den har inget behov av jetdriften som dess släktingar på grundare vatten har.
Märkligast i denna besynnerliga värld är vampyroteuthis.
Vampyrbläckfisken från helvetet.
Om man stör den, backar den undan en liten bit.
Om man följer efter, visar den sitt speciella försvar.
För att se vad den gör måste man släcka lyktorna.
Vampyrbläckfisken har egna lyktor.
Självlysande bakterier i fickor på dess armar förvirrar rovdjur.
Är det där ögon?
Det är fläckar längst ut på manteln. Ett bett där skulle inte skada huvudet.
Hotet minskar-
- och vampyroteuthis försvinner in i mörkret.
Till sist - havsbottnen. Djupet är över 3000 meter.
Trycket är 300 gånger högre än vid ytan.
Det tar flera månader för marin snö att falla ända ned hit.
Bortom kontinenternas bergiga utlöpare-
- breder en enorm slätt ut sig.
Den sträcker sig hundratals mil och sluttar gradvis nedåt.
Det finns otydliga spår i slammet-
- som visar att det finns liv till och med här.
De här har lämnat en del av spåren.
Sjöborrarna silar av nedfallet som samlats på botten.
Räkor balanserar elegant på tå-
- och väljer noggrant ut de partiklar som faller dem i smaken.
Men i djuphavet är det som på andra ställen. Finns det växtätare...
...så finns också köttätare.
En marulk.
Den går knappt att urskilja där den ligger i sanden.
Varför simma runt och jaga när man kan locka till sig bytet med ett bete?
Den var kanske i största laget.
Marulken kan vänta i dagar-
- tills det kommer ett byte i lagom storlek.
Men asätare måste hålla sig i rörelse för att hitta föda.
Krabbor har välutvecklat smaksinne-
- vilket hjälper dem att hitta det senaste kadavret som sjunkit ned.
Några ålar är redan där och äter.
Stora djuphavsgråsuggor, drygt tre decimeter långa-
- hugger in på det ruttnande köttet.
De närmaste timmarna kommer kampen att bli hård mellan olika asätare.
Alla vill de förse sig.
Och nån gång emellanåt dimper det ned nåt jättelikt.
Resterna av en kaskelot.
Den dog för cirka fem månader sen.
Det återstår nu bara lite späck på skelettet.
Köttet har gött många livsformer här, men nu är det nästan slut på kalaset.
Meterstora spindelkrabbor-
- petar fortfarande i de sista ruttna resterna.
Om några veckor kommer bara skelettet att finnas kvar.
Sen får krabborna fasta tills nästa kadaver sjunker ned.
Men all föda kommer inte från den solbelysta världen ovanför.
Atlantens botten delas mitt itu av en väldig vulkanisk bergskedja-
- som obruten sträcker sig runt hela jorden och är över 6000 mil lång.
Här och var finns det stora sprickor-
- ur vilka hett, mineralrikt vatten sprutar ut i det iskalla djuphavet.
Moln av sulfider stelnar och bildar skorstenar-
- höga som trevåningshus.
Denna 400 grader varma kemiska cocktail skulle vara dödligt giftig-
- för det flesta livsformer.
Men häpnadsväckande nog frodas en speciell sorts bakterie här.
Och bakterierna är föda för oerhörda mängder räkor.
Utom räckhåll för solen finns det alltså en rik, självständig livsmiljö-
- som hämtar sin energi direkt från jordens glödande inre.
På andra sidan jorden, i västra Stilla havet utanför Japan...
...finns också ett system med källor som sprutar ut hett vatten i mörkret.
Här lever och frodas fler men andra typer av bakterier på liknande vis.
Här finns också fler skaldjur, men helt andra arter-
- än de som lever vid källorna i Atlanten.
Det här är trollhumrar vars skal är pälsklätt.
De trängs kring de heta strömmarna-
- för att komma åt bakterierna.
I likhet med källorna i Atlanten är det här isolerade oaser-
- som ligger så långt från varann att varje livsmiljö är unik.
På andra sidan Stilla havet, i djupet utanför Galapagosöarna-
- finns det också sprickor som släpper ut hett vatten.
På 2700 meters djup, vid platsen Nine North-
- reser sig skorstenar som utgör hemvist för jättelika rörmaskar.
Källorna avger så mycket energi att maskarna kan bli tre meter långa.
De är det snabbast växande marina ryggradslösa djur man känner till.
Allt som allt har man påträffat över 50 olika arter som lever här.
Invånarna i dessa myllrande miljöer kan alltså växa snabbt-
- men deras liv kan bli kort.
Källorna är inte evigt aktiva.
Plötsligt och utan förvarning kan flödet upphöra.
Nio månader har gått vid Nine North.
De skorstenar som sjöd av liv-
- har förvandlats till kalla, sterila mineralmonument.
Nån strömvirvel nere i jordskorpan avledde den vulkaniska energin-
- och en hel mikrovärld utplånades.
På vissa ställen har vulkanutbrott bildat höga undervattensberg.
Det tros finnas ungefär 30000 såna vulkanberg.
Räknat från havsbottnen är en del av dem högre än Mount Everest.
Branta klippor tornar upp sig till översvämmade vulkantoppar.
Strömmar sveper längs bergssidorna-
- och för med sig näring från djupen upp mot topparna.
Den hårda klippan blir en bra grogrund för en mångfald livsformer-
- med en slående färgprakt.
Stora djuphavskoraller samlar in den marina snön-
- som driver förbi.
Piskkoraller sträcker sig ut i strömmen.
Jättelika svampdjur filtrerar näring ur det kalla vattnet.
Här frodas en rikt varierad livsmiljö-
- tack vare näringsämnen och partiklar i de kalla strömmarna kring toppen.
Och den blomstrar på en slocknad vulkan-
- som ligger 1500 meter under solens räckvidd.
En pärlbåt. På dagarna gömmer den sig på 400 meters djup.
Men när mörkret faller går den upp till reven för att leta efter föda.
Dess smäckra skal rymmer gasfyllda kamrar-
- som den reglerar djupet med.
Den rör sig med hjälp av en vatten- stråle som pressas genom en sifon.
Men den simmar med skalet före och ser inte vart den är på väg.
Den är släkt med bläckfiskarna-
- som under evolutionens lopp har förlorat sina skal.
Den åttaarmade bläckfisken har blivit en av pärlbåtens värsta fiender.
Den kamouflerar sig mästerligt.
Pärlbåten håller behörigt avstånd.
Dess små tentakler är försedda med kemiska sensorer-
- som upptäcker spår av både rovdjur och bytesdjur.
Den gräver i sanden med hjälp av sin vattenstråle.
Den simmar så energieffektivt att den bara behöver äta en gång i månaden.
Där fick den nåt. Och tur var väl det.
Det börjar snart gry, och den måste ned på djupare vatten igen.
Fem mil bort susar stim med tioarmad bläckfisk upp mot ytan.
Nattetid jagar de småfisk bland planktonet, men de är på sin vakt.
Tygeldelfiner.
De navigerar med hjälp av sin sonar.
Som så ofta samarbetar delfinerna-
- och synkroniserar sina attacker för att förvirra bytet.
När det börjar gry drar sig bläckfisk, fisk och plankton nedåt-
- för att söka skydd i mörkret.
En del av dessa isolerade vulkaner höjer sig 9000 m över havsbottnen-
- och når nästan upp till ytan.
Kring dessa solbelysta toppar-
- frodas det marina livet i ett iögonfallande överflöd.
Här samlas fisk i mängder då vulkanen tvingar upp näringsämnen till ytan-
- och får planktonet att blomma.
En klumpfisk på genomresa-
- stannar till för att bli putsad av revfisken vid undervattensberget.
Fjärilsfisk plockar bort trådlika parasiter från dess sidor.
Den väldiga fisken lever på maneter på tusen meters djup-
- där vattnet är 20 grader kallare.
En putsning vid ytan gör att den kan värma upp sig-
- innan den ger sig ut på nya djuphavsräder.
Toppen på den här vulkanen reser sig över havsytan.
Det är ön Ascension.
Den ligger 130 mil från närmsta land.
En välkommen och viktig fristad för långväga resenärer.
Fregattfåglarna svävar över havet månader i taget.
Men vid häckningstid kommer de till Ascension från alla håll.
Öns kala sluttningar av aska och lava-
- kan verka lämpliga att bygga reden på.
Men fregattfågeln väljer ett än mer isolerat läge.
Boatswainbird Island - en ödslig klippö utanför Ascension.
Fregattfågeln är världens lättaste fågel i förhållande till vingbredden.
De kan sväva omkring i veckor utan att anstränga sig nämnvärt.
De tycks känna sig mer hemma i luften än i trängseln i en koloni på land.
Men häcka måste de.
De kommer från hela Atlanten till denna deras enda koloni.
Det finns också havssulor här.
Havsfåglar över hela världen söker sig till ensligt belägna öar för att häcka.
Simmare kommer också till Ascension för att fortplanta sig.
En grön sköldpaddshona närmar sig kusten.
Hon har inte ätit på två månader.
Hon kan ha färdats över 150 mil från sin födoplats.
Den längsta vandring som görs av hennes släkte.
De är många som vilar på havsbottnen i väntan på att det ska bli mörkt-
- då det är säkrare att gå upp på land.
Ägg som las för några veckor sen, i början av säsongen, börjar kläckas.
De flesta ägg kläcks på natten.
Så här i dagsljus är ungarna extremt utsatta.
De måste ta sig ut i havet snarast möjligt.
Men deras prövningar har bara börjat.
Många kommer att drunkna i vågorna.
De följande 20 åren kommer det stora flertalet ofrånkomligen att dö.
Men de som överlever kommer i likhet med sina mödrar-
- att återvända till den strand där de kläcktes.
Hur de hittar tillbaka genom hundratals mil av öppet hav-
- har vi fortfarande ingen aning om.
En svävande fregattfågel.
Nånstans under ytan nedanför-
- finns födan den måste ha.
Men var?
De som flyger över havet måste kunna tyda tecknen-
- annars går de under.
Drygt 15 mil utanför Mexikos kust har skarpa ögon upptäckt rörelse.
Tre meter långa segelfiskar närmar sig sitt byte.
De förbrukar inte mer energi än vad som krävs för att ta bytet.
De rör inte en fena i onödan.
Ett hundratal segelfiskar har omringat ett stim med småfisk.
Det är ovanligt att se så många av dessa jägare på samma ställe.
Rovfisken driver bytet genom att fälla upp sin stora ryggfena.
Ett missriktat angrepp från en segelfisk kan skada en annan.
Men de skiftar ständigt färg, från blått till randigt till svart.
Därmed signalerar de sina avsikter för varann och förvirrar bytet.
Stimmet drivs allt närmare ytan och är till sist inom räckhåll för fåglarna.
Ute på öppna havet har småfisken ingenstans att gömma sig.
Segelfisken lever ett högoktanigt liv.
Den måste äta dagligen för att överleva.
Därför är den på jakt i hela sitt liv.
Över 90 procent av planetens livsmiljöer-
- finns i haven.
Där lever det största djur som finns, och nånsin har funnits.
Blåvalen.
Den kan väga nästan 200 ton.
Dubbelt så mycket som den största dinosaurien.
Trots deras storlek vet vi mycket lite om hur de färdas i de väldiga haven.
Och inget alls om var de fortplantar sig.
Världens största djur lever nästan uteslutande på ett av de minsta.
Krill - ett räkliknade kräftdjur.
Valen tar in flera ton vatten i munnen i ett enda drag-
- och silar av innehållet.
Varje dag äter en val-
- ungefär fyra miljoner krill.
En så glupande aptit förutsätter att haven är fortsatt fruktbara.
Men globala förändringar hotar den planktonblomning-
- som valarna är beroende av.
För inte så länge sen-
- flackade 300000 blåvalar kring i haven.
Nu återstår mindre än tre procent av det antalet.
Vår planet är fortfarande full av under.
När vi utforskar dem vinner vi inte bara kunskap, utan också makt.
Det är inte bara valarnas framtid som ligger i våra händer.
Det handlar om naturens överlevnad runt om på den levande planeten.
Vi kan förstöra eller vårda.
Valet är vårt.
© anoXmous @ http://thepiratebay.sx/user/Zen_Bud